Jeff Wayne's Klodernes Kamp
1. Akt
Martianernes ankomst
Ingen ville have troet i det 18 århundrede...
- at mennesket blev iagttaget fra verdensrummet.
Ingen ville have drømt om, at vi blev undersøgt...
- som skabninger i en dråbe vand under et mikroskop.
Kun få tænkte på mulighed for liv på andre planeter.
Men nu! Gennem rummets enorme hav...
- blev vi misundeligt betragtet af super intelligente.
Og langsomt og sikkert lagde de deres planer imod os.
Midnat, den 12 august, brød et stort lysglimt ud fra Mars...
- med kurs mod jorden.
Gennem 200 millioner mils tomrum kom de første missiler...
- som skulle bringe så meget ulykke til jorden.
Mens jeg iagttog det, så jeg et nyt lysglimt.
Det var et nyt missil, der var på vej.
Sådan fortsatte det de næste ti nætter.
Et klart grønt lysglimt som trak en grøn tåge bag sig.
Et smukt og foruroligende syn.
Astronomen, Ogilvy, forsikrede mig for at vi ikke var i fare.
Der kunne ikke være liv på denne utilnærmelige planet.
Mulighed for liv på Mars er en million til en, sagde han.
Mulighed for liv på Mars, er en million til en...
- Men alligevel kommer de!
Så kom aftenen, hvor det første missil nærmede sig jorden.
Det blev antaget for at være et almindeligt stjerneskud.
Men næste dag var der et enormt krater på Fælleden.
Ogilvy kom for at undersøge det.
En 30 meter lang rødglødende cylinder.
Pludselig begyndte spidsen på det at skrue af.
Ogilvy frygtede det var en person der forsøgte at komme ud.
Han løb hen imod cylinderen, men varmen forhindrede ham.
Mulighed for liv på Mars, er en million til en, sagde han.
Mulighed for liv på Mars, er en million til en...
Men alligevel kommer de!
Det virkede absurd, at denne aften syntes som enhver anden aften.
Fra en station hørtes lyden af rangerende tog...
- nærmest som en fjern melodi.
Det hele syntes så trygt og roligt.
Næste morgen stimlede folk sammen på Fælleden...
- nærmest hypnotiseret af låget der blev skruet af.
Og pludselig faldt det af!
To runde lysende øjne kom til syne over kanten.
En stor afrund læderagtig masse, større end en bjørn,...
- rejste sig langsom.
Dens læbeløse mund, skælvede og tentakler snoede sig...
- mens den klodsede krop løftede sig.
En flok unge mænd bevægede sig nærmere mod hullet.
En stor tragt hævede sig, hvorefter en usynlig ophedning...
- sprang fra mand til mand, mens de brændte.
Træer og buske brændte ved berøring af varmestrålen.
Folk flygtede fra Fælleden og jeg med.
Jeg følte den ville kunne få ram på mig når som helst.
Endelig nåede jeg mit hus på Maybury Hill og fik skrevet en artikel.
- før jeg sank i en rastløs søvn.
Jeg vågnede af hamrende lyde ovre fra Fælleden...
- og løb til stationen for at købe avisen.
Omkring mig, fortsatte folk deres daglige rutiner som intet var hændt.
På Fælleden fortsatte Martianerne deres utrættelige arbejde...
- på de maskiner de var ifærd med at samle.
Engang imellem, fejede et lys henover Fælleden, som et søgelys...
- efterfulgt af varmestrålen.
Om aftenen kom et kompagni soldater og afspærrede Fælleden.
Samme aften lød der et brag, og jeg fandt ud af...
- at mit hus var indenfor varmestrålens rækkevidde.
Ved daggry faldt et grønt stjerneskud i horisonten.
Det var den anden cylinder.
Lyden fra Fælleden og fra de dundrende kanoner blev højere.
Min frygt voksede ved lyden af noget der kom ind i huset.
Det var en ung artillerist - tilsølet af mudder og blod.
- Er der nogen? - Kom ind - drik det her.
- Tak - Hvad er der sket?
De udslettede os. Hundrede af døde - måske tusinder.
Varmestrålen?
Martianerne! De sad i de maskiner de har lavet.
Massive metaltingester på ben. Gigantiske maskiner der kunne gå.
- De angreb os. De udslettede os! - Maskiner?
Kampmaskiner! Samlede folk op og slog dem imod træer.
- Der var en anden cylinder sidste nat. - Ja. Den er på vej mod London.
London! Carrie! Jeg havde ikke troet, at hun og hendes far...
- kunne være i fare så mange mil væk. - Jeg må til London med det samme!
Jeg også. Jeg må rapportere til hovedkvarteret.
Hvis der er noget tilbage af det.
Vi kom til en kro, men den var forladt.
- Er alle døde? - Ikke alle. Se! Seks bemandede kanoner.
Det er som bue og pil imod lynvejr. De har ikke hørt om varmestrålen.
Vi skyndte os ad vejen til Weybridge.
Pludselig lød en kæmpe eksplossion.
Jorden løftede sig, ruder splintredes og røgskyer steg mod himlen.
Se! Der er de! Hvad sagde jeg?
Hurtigt dukkede fire kampmaskiner op.
Monstrøse tripoder skrævede over træerne.
Gående maskiner af metal. Hver bærende på en stor tragt...
- og jeg huskede jeg havde set det syn tidligere.
En femte maskine dukkede op på den modsatte bred.
Den løftede sig til fuld højde med tragten højt i vejret.
Og den forfærdelige varmestråle ramte byen.
Alle fem maskiner jublede ved at udsende et tordenhøjt hyl.
De seks kanoner vi havde set, fyrede samtidig og halshuggede en af maskinerne.
Martianeren indeni blev flået i stykker og stykker af maskinen faldt ned.
Da de andre monstre dukkede op, løb folk væk i blind rædsel...
- og den unge artillerist med.
Men jeg hoppede i vandet og blev under, indtil jeg ikke kunne holde vejret
Kanonerne fyrede igen. Men denne gang blev de udslettet.
Med hvide glimt, fejede varmebølgen henover floden.
Skoldet, halvt blændet og i smerter, vaklede jeg mod breden.
Jeg følte mig hjælpeløs ved synet af maskinerne.
En fod fra en maskine satte ned tæt på mit hoved...
- og blev løftet igen, mens de fire maskiner bar deres faldne kammerat.
Og jeg indså, at jeg var undsluppet ved et mirakel.
I tre dage gik jeg langs veje, pakket med flygtninge...
- der slæbte på alle deres værdier.
Alt der havde værdi for mig, var i London.
Men da jeg nåede deres hus, var Carrie og hendes far borte.
Sommersolen svinder i takt med at året ældes.
Og mørkere dage rykker nærmere.
Vinterens vinde vil føles koldere.
Nu, hvor du ikke er her.
Jeg ser fuglene trække sydpå henover efterårshimlen.
Og en for en forsvinder de.
Jeg ønsker jeg fløj med dem.
Nu, hvor du ikke er her.
Som solen gennem træerne kom du for at elske mig.
Som et blad i vinden fløj du væk.
Gennem efterårets aftenrobe plejede vi at sparke os frem.
Du elskede denne tid på året.
Det faldne løv ligger urørt hen nu.
Fordi du ikke er her.
Pludselig løb ild fra hus til hus...
- indbyggerne gik i panik og løb.
Jeg blev revet med af dem, uden mål og fortabt uden Carrie.
Endelig begav jeg mig imod havet og mit eneste håb om overlevelse:
Et skib væk fra England.
En mild regn falder blødt mod mine trætte øjne.
Som for at skjule en ensom tåre.
Mit liv vil blive det Evige Efterår.
For du er her ikke.
Da jeg hastede gennem London, stødte endnu flere til på denne smertefulde flugt.
Triste, slidte kvinder, deres børn snublende og opløste i gråd.
Deres mænd, bitre og vrede, de rige sammen med tiggere og udskud.
Hunde snerrede og hylede, hestes muler var dækket af skum...
- og her og der flød sårede soldater, hjælpeløse som alle de andre.
Vi så tripoder vade op af Themsen, igennem broerne som var de af papir.
Waterloo Bridge, Westminster Bridge. En dukkede op over Big Ben
Aldrig før i verdenshistorien havde sådan en masseflugt fundet sted.
Folk løb i vild flugt og panik. Uden mål styrtede seks millioner afsted.
Det var begyndelsen til civilisationens nederlag.
En massakre på menneskeheden.
En stor menneskemængde skubbede mig imod det allerede overpakkede dampskib.
Jeg så misundeligt op på de der var ombord - Lige ind i øjnene på min elskede Carrie!
Da hun så mig, kæmpede hun sig hen ad rælingen imod landgangen.
I samme øjeblik blev den hævet, og jeg fik et sidste glimt af hende...
- mens mængden fejede mig tilbage fra hende.
Dampskibet begyndte at bevæge sig langsomt væk.
Men på horisonten mod land, viste silhouetten af en kampmaskine sig.
En anden kom, og en anden igen. Skrævende over bakker og træer.
Kastede sig langt ud i havet og spærrede for damperen.
Mellem dem lå panserskibet "Thunderchild".
Langsomt styrede hun imod kysten og med brølende skumsprøjt...
- drejede hun om og sejlede med fuld kraft imod den ventende Martianer.
Der var skibe i alle størrelser, spredt ud over bugten.
Jeg troede jeg høre hende kalde, mens damperen trak væk.
Angriberne må have set dem
For de stillede sig på linje
Men klippefast imellem dem...
- der lå Thunderchild.
Hurtigt gennem vandet...
- med fyrende kanoner.
Kom den mægtige metal-kriger...
- gennem flammers svøb.
Troende på at sejren var nær...
- tænkende at heldet havde stået dem bi.
Begyndte folk at juble:
"Kom så, Thunder Child!"
Martianerne udslap deres sorte røg, men skibet fortsatte sin kurs...
- og væltede en af tripoderne.
Øjeblikkelig skød de andre med deres varmestråler...
- og smeltede Thunder Childs tapre hjerte.
Løse tove og smadret tømmer, da strålerne ramte dækket.
Bristede håb for vores frelse, da vi så det synkende vrag.
I kampens røgslør vanhelliget i sin våde grav
Langsomt forsvinder hun.
Farvel Thunder Child!
Da røgen forsvandt, havde den lille damper nået horisonten med Carrie.
Thunder Child var sunket med menneskehedens sidste håb om sejr.
Den blygrå himmel var oplyst med grønne lysglimt fra cylinder efter cylinder...
- og ingen eller noget var tilbage til at bekæmpe dem.
Jorden tilhørte Martianerne.
2. Akt
Jorden under Martianerne
Næste dag var daggryet flammende rødt og jeg vandrede gennem et...
- uhyggeligt landskab fra en anden planet. Den vegetation der gør Mars rød...
- havde slået rødder på jorden.
Som mennesket havde bukket under for Martianerne...
- havde landjorden nu gjort det samme overfor det røde ukrudt.
Hvorend der var et vandløb, voksede det røde ukrudt så grådigt, at det med sine...
- klo-lignende bregneblade, fik vandløbet til at stå stille.
Og det begyndte at krybe som et slimet rødt dyr gennem landet, dækkende...
- marker, grøfter, træer og levende hegn med levende højrøde tråde...
- kravlende og krybende.
Pludselig så jeg en præst ligge på jorden på en ødelagt kirkegård.
Jeg kunne ikke overlade ham til ukrudtets nåde og besluttede at begrave ham.
Nathaniel! Nathaniel!
Præsten øjne glippede. Han var i live!
Nathaniel! Jeg så kirken bryde i brand! Er du ok?
- Rør mig ikke! - Det er mig, Beth. Din hustru.
- Nej, du er en af dem - en djævel! - Han er febersyg!
- Løgn! Jeg så djævelens tegn. - Hvad taler du om?
De grønne lys på himlen. Hans dæmoner har kun ventet på et tegn.
- Og nu ødelægger de vores verden. - Det er ikke djævle. Det er Martianere.
Vi må afsted herfra.
Se! Der står et helt hus. Kom, Nathaniel. Hurtigt!
Vi søgte ly i en hytte. Sort Røg spredte sig og lukkede os inde.
En kampmaskine kom hen over markerne mens den udspyede dampstråler...
- der forvandlede røgen til tyk, sort støv.
Kære Gud - hjælp os!
Det er Djævelens stemme man lytter til nu i vores land!
Lyt! Kan du høre dem komme nærmere i deres søgen efter syndere?
Nærende sig af vores frygt og det onde i os?
Inkarnationen af den frygt som Satan har skabt.
Når dæmonerne kommer vil de levende hellere være døde.
Der må være noget der er værd at leve for. Værd at gøre et forsøg for.
Selv værd at dø for.
Hvis en mand kan stå imod det. Må der være håb for os alle.
Et sted i menneskets sjæl.
Der var engang hvor jeg troede uden tøven, at kærlighedens og sandhedens magt...
- kunne besejre alting.
Men sig mig, hvilken slags våben er kærlighed, når det kommer til kamp?
Og hvor meget beskyttelse giver sandhed imod al Satans magt?
Folk elskede dig og stolede på dig. Kom til dig for at få hjælp...
Advarede jeg dem ikke, at dette ville ske? Jeg sagde Den Onde vil aldrig hvile.
Jeg sagde uddriv Djævelen!
Men nej, de ville ikke lytte. Dæmonerne i dem voksede, indtil Satan gav sit tegn...
- og ødelagde verdenen.
Nej. Nathaniel. Der må være mere i livet.
Der må være en måde vi kan genoprette livet og kærligheden.
Nej, Nathaniel. Der må være mere i livet.
Der må være en måde vi kan genoprette livet og lyset vi har mistet.
Nu har mørket sænket sig over land og ingen bønner kan frelse os.
Som tåber har vi ladet Djævelen få kommando over de sjæle Gud gav os.
Som slagtelam bliver vi ledt til ondskabens alter.
Og når Dæmonerne kommer vil de overlevende misunde de døde.
- Der må være noget der er værd at leve for. - Nej, der er ingenting!
- Der må være noget værd at forsøge for. - Nej, jeg tror ikke på det!
Selv noget værd at dø for.
Hvis blot en mand kan stå imod. Så er der håb for os alle.
Et sted i menneskets sjæl.
Glem alt om godhed og barmhjertighed!
Advarede jeg dem ikke? Bed, sagde jeg! Ødelæg Djævelen, sagde jeg...
- men de ville ikke lytte.
Jeg kunne have frelst verden! Men nu er det forsent..... for sent!
Kære Gud!
En cylinder landede på huset og vi lå nederst i hullet.
Martianerne brugte natten på at samle en ny maskine. En lav metallisk edderkop med kløer.
Men også den havde et hus, hvor der sad en Martianer.
Jeg så den jagte nogle mennesker på en mark.
Den fangede dem smidigt og smed dem i stor metalkurv på ryggen.
Beth! Hun er død!
Begravet under murbrokkerne.
Hvorfor?! Satan, hvorfor tog du en af dine egne?
Der er en forbandelse over menneskeheden. Vi kan lige så godt opgive.
Og lade Djævelen tage over.
Som tiden gik i vores støvede fængsel, hjemsøgtes præsen uafladeligt af sin tvivl.
Hans råb inviterede død til os begge. Og alligevel havde jeg ondt af ham.
På niende dag så jeg Martianerne spise.
Inde i huset på deres nye maskine, tappede de blodet fra mænd og kvinder...
- og sprøjtede det direkte ind i deres egne årer.
Jeg er blevet givet et tegn! Jeg er blevet udvalgt og jeg må møde dem nu!
Nej, pastor. nej!
Disse maskiner er blot Dæmoner i en anden skikkelse.
Jeg skal tilintetgøre dem med min bøn, jeg skal brænde dem med mit kors. Jeg skal...
En Martians nysgerrige øje kom til syne i vinduesåbningen...
- og en faretruende klo undersøgte rummet. Jeg trak præsten ned i kulkælderen.
Jeg hørte Martianeren pille ved dørklinken. I mørket kunne jeg se kloen ...
- røre ved ting, vægge, kul, træ. Så rørte den min støvle.
Jeg var lige ved at råbe.
I lidt tid var den stille, inden den med et klik greb noget. Præsten!
Med langsomme velovervejede bevægelser, blev hans bevidstløse krop trukket væk...
- og der var intet jeg kunne gøre.
Jeg kravlede hen til det blokerede vindue og kiggede ud.
Martianerne og alt deres maskineri var taget videre.
Jeg kom ud ud og klatrede op på jordvolden. Ikke en Martianer var at se!
Dagslyset var blændende efter min indespærring og himlen glødende blå.
Rødt ukrudt dækkede hver stump jord, men en mild brise fik det til at vugge.
Og åh... hvilken sødmefuld frisk luft.
Igen var jeg på vej til London gennem byer og landsbyer ...
- sorte ruiner, stilhed, mennesketomme og forladte.
Menneskets rige var kommet til en ende.
Taget hurtig og uden fejl af disse skabninger der helt bestod af hjerne.
Uhindret af det komplekse system som udgør et menneske...
- gjorde de brug af helt andre kroppe, beregnet til deres behov.
De var aldrig trætte, de sov aldrig og kendte ikke sygdomme...
- da de for lang tid siden havde bekæmpet sygomsbakterier på deres planet.
- Halt! Hvem går der? - Øh... en ven.
Forlad stedet. Dette er mit territorie!
- Dit territorie? Hvad mener du? - Vent! Det er dig fra Maybury Hill.
Du Godeste, artilleristen. Jeg troede du blev brændt op.
- Jeg troede du druknede. Har du set Martianerne?
- Overalt. Vi er helt færdige. - Vi kan ikke bare give op.
Selvfølgelig ikke. Det er nu vi begynder at kæmpe.
- Ikke imod dem, for vi kan ikke vinde. Nu, skal vi kæmpe for at overvinde.
- Jeg tror vi kan klare det. Jeg har en plan.
Vi bygger en hel ny verden til os selv, hvor de aldrig finder os.
- Ved du hvor? Under jorden.
Du skulle se det hernede. Hundreder mil af kloakrør. Rene efter regnen. Stille og sikre.
Vi kan bygge huse og alting. Begynde helt forfra.
Og hvad er galt ved at leve under jorden, hva?
- Det har jo ikke været perfekt heroppe, hvis du spørger mig.
Tag et blik omkring dig i den verden vi har nu.
Synes det at være andet end et skørt cirkus show.
Men måske fra galskaben, vil noget smukt vokse op.
I en lykkelig ny verden. Med kun en håndfuld af mænd.
Vil vi begynde forfra igen.
Vi vil bygge forretninger og hospitaler og barakker, lige under deres fødder!
Alt vi behøver - banker, fængsler og skoler...
Vi vil sende ekspeditioner op for at bøger og ting. Og mænd som du vil oplære børnene.
Ikke poesi og alt det vrøvl. Videnskab! så vi få gang i tingene.
Vi vil bygge landsbyer og byer.. og... og.. Vi vil spille cricketkampe imod hinanden.
Måske vil vi fange en kampmaskine, ikk? Lære at lave dem selv...
- og så bliver det vores tur til at udslette dem! Whoosh, med vores varmestråle...
- whoosh! Slå dem i deres eget spil.
Mennesket på toppen igen!
Vores dominans her på jorden slutter snart. Og ud af forvirringen vil chancen melde sig.
- At skabe en bedre fremtid af fortidens aske...
- i en ny lykkelig verden. Med kun en håndfuld af mænd. Begynder vi forfra igen.
Se - mennesket er født frit men bliver snart en slave. I bure af skikke og normer
De svage de vil falde, men de stærke vil blive reddet.
- I en lykkelig ny verden.
- Med kun en håndfuld af mænd.
- Vil vi begynde forfra igen.
Jeg skal ikke fortælle hvordan det skal være.
Men hvis de der bliver tilbage skal overleve...
- så må de bygge denne verden helt om.
Og det må begynde hos både mig og dig.
Jeg forsøger ikke at fortælle dig, hvordan det skal være.
Men hvis menneskeheden skal overleve de mennesker der bliver tilbage...
- Bliver de nødt til at bygge denne verden op forfra.
ja, og vi vil blive de udvalgte få.
Bare tænk på al fattigdom, had og løgne.
- og forestil dig destruktionen af alt det du foragter.
Langsomt fra asken vil Fønix rejse sig.
I en lykkelig ny verden
Med bare en håndfuld af mænd.
Vil vi begynde forfra igen.
Se bare på den verden du elskede så meget.
- og byd denne gamle verden farvel.
Det lyder måske ikke som Himmel, men er i det mindste ikke Helvede.
Det er en ny lykkelig verden.
Jeg har en plan!!
Kan du ikke se det? Civilisationen får en ny chance.
Vi vil endda bygge jernbanetunnel fra kyst til kyst.
Intet kan stoppe mænd som os. Jeg er begyndt på det allerede. Kom og se!
I kælderen var en knapt 10 meter tunnel. som havde taget ham en uge at grave.
Jeg kunne have gravet det på en dag, og pludselig kunne jeg se gabet mellem...
- hans drømme og hans evner.
Arbejde og tænken trætter en mand. Jeg er klar til at holde hvil.
- Hvad med en drink, hva? Champagne, nu hvor jeg er chefen.
Vi drak og så insisterede han på et spil kort. På kanten til udryddelse ...
- og udsigt til en horribel død, sad vi faktisk og legede.
Senere talte han mere om sin plan, men jeg så flammer blusse i den dybblå nat...
- og tripoder der bevægede sig i det fjerne.
Jeg vidste jeg måtte forlade denne sære drømmer.
Se dig omkring i den verden vi kender.
Er den meget andet end et skørt cirkus show?
Måske fra vanvidet, vil noget smukt vokse frem...
Der var et dusin døde kroppe på Euston Road.
Deres kontourer blev visket ud af det sorte støv.
Alt var stille. Låste huse og tomme butikker. Men tyve havde stjålet mad og vin...
- og udenfor en juveler, lå nogle guldkæder og et ur spredt ud på fortovet.
Jeg standsede og stirrede mod det sted lyden var kommet.
Denne ørken af huse skreg dets frygt og ensomhed
Det fortvivlede råb arbejdede i mit sind.
Jeg var umådelig træt, øm, sulten og tørstig.
Hvorfor vandrede jeg alene rundt i denne dødens by?
Hvorfor var jeg i live, når London lå i sit sorte ligklæde?
Jeg følte mig ulideligt alene i de tomme gader..
- drevet hen imod der hvor råbene kom fra.
Over træerne ved Primrose Hill, så jeg kampmaskinen, hvorfra lyden kom.
Jeg krydsede Regents Canal. Der stod en anden maskine oprejst...
- men lige så stille som den første.
Pludselig ophørte lyden. Tavsheden blev uudholdelig.
Mens lyden var der, havde London stadigvæk syntes i live.
Nu var der pludselig en forandring, og tilbage var kun denne øde stilhed.
Jeg så op og fik øje på en tredje maskinie. Den stod ubevægelig som de andre.
Jeg blev slået af en vanvittig beslutning.
Jeg ville give mit liv til Martianerne her og nu.
Jeg gik hen imod kæmpen og så en stor flok sorte fugle ...
- der cirklede omkring dets styrehus.
Jeg løb ned ad gaden. Jeg havde ingen frygt.
Kun en vild ophidselse, da jeg løb op ad bakken
Ud fra styrehuset hang røde trævler, som de sultne fugle hakkede og trak i.
Jeg klatrede op til toppen ved Primrose Hill, og havde Martianernes lejr under mig.
Spredt omkring i deres væltede maskiner, lå Martianerne - døde.
- slået ihjel af den mest beskedne ting på jorden: Bakterien.
Straks efter angriberne var ankommet...
- angreb vores mikroskopiske allierede dem. Fra det øjeblik var de dødsdømte!
Kvalerne var overstået. Mennesker, spredt ud over landet...
- desperate, uden ledelse, sultende. De tusinde som havde flygtet over havet...
- samt min allerkæreste, kom alle tilbage.
Livets puls blev stærkere og stærkere.
- Så melder bekymringen sig for et nyt angreb fra Mars.
Er vores planet sikker, eller er freden blot midlertidig?
Måske kan det være de derude i rummet har lært deres lektie og venter på muligheder.
Måske tilhører fremtiden ikke os - men til Martianerne?
Det ser godt ud. Vi får flotte billeder her på Nasa kontrol, Pasadena.
Landingsfartøjet landede på Mars 28 km fra mål-punktet.
Vi ser på et bemærkelsesværdigt landskab,
- rødt, purpur.... Hvad siger du, Bermuda?
Fantastisk! Se det klit område.
Vent! Jeg får et no-go signal. Nu mister jeg et af fartøjerne.
- Bermuda, modtager du det?
Nej, jeg mistede kontakten. Der blæser en masse støv op deroppe.
Nu mistede jeg det andet fartøj. Vi har problemer.
Al kontakt er mistet, Pasadeno. Måske er det antenn....
Hvad er det for et glimt? Et grønt glimt fra Mars med en grøn tåge efter sig.
- Det nærmer sig. Ser du det, Bermuda? Kom ind Bermuda!
- Houston, kom ind! Hvad foregår der?
- Sporingsstation 43, Canberra, kom ind.
- Sporingsstation 63, kan du høre mig Madrid?
- Kan nogen høre mig? Kom ind, kom in....
Danske tekster: mikkidk